Varşovia, 1939
- Domnul Szpilman? - Bună ziua.
Am venit special ca să vă întâlnesc, îmi place cum cântaţi.
Cine sunteţi?
Numele meu este Dorota, sunt sora lui Jurek.
- Sângerezi. - Nu e nimic...
Haide Dorota, o să mai vorbiţi şi altă dată.
- Nu e cel mai potrivit moment pentru asta. - Jurek, de ce ai ascuns-o până acum?
Nu ştiu ce să iau.
Mereu iei prea multe!
Câte valize o să iei?
Îmi iau şi rochia roşie.
Dar ce crezi, ar trebui... să iau portretul unchiului Szymon?
Ia-l, nu-l lua, fă ce vrei. Nu vezi că sunt foarte îngrijorată,
O să vină el acasă. N-o să păţească nimic.
Ne-ar trebui o valiză doar pentru pantofi...
Wladek!
- Mama, a venit Wladek. - Slavă Domnului, Wladek!
- Eşti rănit? - Nu, nu. E o tăietură mică, nu-i nimic.
- Am fost atât de îngrijorată. - Le-am spus să nu-şi facă griji...
aveai actele la tine. Dacă te-ar fi lovit o bombă ar fi ştiut unde să te ducă.
Henryk, Henryk... nu mai spune astfel de lucruri.
- Nu găsesc nimic. - Ferească Dumnezeu!
- Tată, tată a venit Wladek! - Ce ţi-am spus eu?
- Ce faceţi? - Mi-a văzut cineva pălăria cu boruri mari?
Ne-au bombardat. Nu mai suntem în emisie.
- Varşovia nu este singurul post de radio. - Apucă-te de împachetat, dragule.
Ia-ţi lucrurile.
- Unde mergem? - În afara Varşoviei...
- În afara Varşoviei? Unde? - N-ai aflat?
- Ce să aud? - N-ai citit ziarul?
- Unde este ziarul? - L-am folosit la împachetat.
L-a folosit la împachetat.
- Guvernul s-a mutat la Lubljania. - Toţi bărbaţii capabili să lupte...
trebuie să treacă râul şi să stabilească o nouă linie defensivă, asta scrie.
N-a mai rămas aproape nimeni aici, doar femeile, bărbaţii au plecat.
Si ce crezi că înseamnă stabilirea unei noi linii defensive?
Că vă veţi plimba cu valizele?
Împachetează, Wladek, n-avem timp de discuţii.
Nu merg nicăieri.
Bine! Nici eu nu mai merg nicăieri.
Nu fiţi stupizi. Trebuie să rămânem împreună.
Nu, nu uite ce, dacă e să mor prefer să mor la mine acasă.
Ferească Dumnezeu!
Tăceţi! Am prins ceva. Ascultaţi.
Vă rugăm aşteptaţi un anunţ important. Ştirile de la BBC din Londra anunţă...
"Întrucât guvernul englez nu a primit niciun răspuns la ultimatumul adresat..."
"guvernului german..."
"a declarat război Germaniei naziste."
Asta e minunat.
"Se aşteaptă ca..."
"în următoarele ore..."
"şi Franţa să dea o declaraţie asemănătoare..."
"Polonia nu mai este singură."
Minunat, minunat...
Mamă, a fost o masă minunată.
Da, chiar aşa a fost.
Când sărbătorim ceva, trebuie să facem un efort.
Un toast pentru Marea Britanie şi Franţa. V-am spus eu. Nu v-am spus eu?
Totul va fi bine.
Cinci mii trei.
- Asta e tot? - Da... cinci mii trei zloţi.
Asta e tot ce mai avem.
Avem cu trei mii trei zloţi mai mult. Uite, "Restricţii Privind Lichidităţile"
"Evreilor le va fi permis să păstreze maximum 2.000 de zloţi în case."
- Şi ce trebuie să facem cu restul? - Îi vom depune într-o bancă.
Într-un cont restricţionat.
Într-o bancă?
Cine e atât de prost să-şi depună banii o bancă germană?
Am putea ascunde banii. Uite, aici, putem ascunde sub ghiveciul de flori.
Nu, nu. Vă spun eu ce facem, vom folosi metode şi verificate.
Mai ţii minte ce am făcut în ultimul război?
Am făcut o gaură piciorul de la masă... şi am pus banii acolo.
Si ce vom face dacă ne vor confisca masa?
- Cum adică să ne confişte masa? - Nemţii umblă prin casele evreilor...
Si confiscă tot ce vor: Mobilă, bijuterii... orice.
Chiar aşa fac?
Idiotule! La ce le trebuie o masă ca asta?
- Ce Dumnezeului faci? - Nu, ascultaţi, aici e cel mai bun loc,
nimănui n-o să-i treacă prin minte să se uite sub ghiveciul ăsta.
Nu, nu, ascultaţi-mă. M-am gândit.
Da? Asta e ceva nou.
- Ştiţi ce facem. Folosim psihologia. - Ce să folosim?
Lăsăm ceasul şi banii pe masă... şi îi acoperim aşa... la vedere.
Eşti prost?
Nemţii vor scotoci în alte părţi... îţi garantez că nu vor observa.
E cea mai mare tâmpenie. Bineînţeles că vor observa.
Uită-te aici! Idiotule.
Şi tu mă faci pe mine prost?
Nu, e foarte bine, pentru că ăsta e ultimul loc.
- Asta o să dureze ore. - Păi, nu ne grăbim. O să-i recuperăm.
- N-o să dureze ore. - Cum o să-i scoţi de acolo?
Totdeauna te opui...
Nu ştiu, o să folosim cleşti. De ce te opui la toate?
Cu cleştii, o să-i scoatem pe fiecare în parte.
Nimeni nu mă ascultă. Aici e cel mai bine...
- Linişte vă rog! Ordine, ordine vă rog! - Ea e avocat, îi place ordinea.
Ascultaţi. Ceasul o să-l punem în ghiveci, iar banii o să-i îndesăm în vioară.
Voi mai putea cânta la ea, oare?
O să afli.
Jurek? Sunt Wladek Szpilman.
- Wladek - Da.
Ce mai faci?
Bine, mulţumesc bine. Dar tu?
Bine. Suntem bine pentru situaţia de acum. Dar pot ghici de ce m-ai sunat.
Nu vor redeschide postul de radio. Nu putem face nimic. N-o vor face.
Da, ştiu asta, dar Jurek...
Nici măcar muzică, nimic, niciun post de radio pentru polonezi.
Ştiu. Jurek?
Dar sigur vei găsi de lucru, un pianist ca tine Wladek!
Păi, poate că da, poate că nu. Ascultă, să nu te superi,
dar eu nu am sunat ca să discutăm viitoarea mea carieră.
L-am bătut la cap pe Jurek săptămâni în şir, şi în final a cedat spunând:
"Bine, vino cu mine mâine".
Şi aşa am venit... şi au bombardat postul de radio.
Oricum a fost o întâlnire minunată.
- Chiar aşa? - Da. A fost...
A fost de neuitat.
Întotdeauna mi-a plăcut cum cântaţi, dle Szpilman.
- Spune-mi Wladek, te rog. - Nimeni nu cântă Chopin ca dvs.
- Sper să fie un compliment asta. - Bineînţeles! Vorbesc serios!
Cine ştie? Încercam să glumesc. Mergem la cafeneaua Paradiso?
Mi-ar face plăcere.
- Şi tu, tu cu ce te ocupi? - Am terminat Conservatorul.
- Eşti şi tu în domeniul muzicii. - Da.
Încă în devenire...
- La ce, scuze... instrument? - Violoncel.
Îmi place să văd o femeie cântând la violoncel. Am ajuns.
INTERZIS EVREILOR
Este jignitor. Cum îndrăznesc?
Ştii cum sunt oamenii, vor să fie mai nazişti decât Hitler.
Intru să fac o plângere.
Nu. N-o face. Mai bine nu faci asta. Crede-mă.
Este atât de umilitor! Ca o persoană ca tine...
Să căutăm alt local.
- Am putea face o plimbare prin parc. - Nu, nu putem.
Există un decret oficial. Evreii nu au voie în parc.
Dumnezeule, glumeşti?
Nu glumesc. Este adevărat.
Putem sta aici pe bănci, dar nu pe cele publice,
ăsta e un alt decret oficial.
Este absurd! Îţi spun eu ce putem face...
Stăm aici şi să vorbim. Cred că asta putem, nu crezi?
Deci cânţi la violoncel, Dorota?
Foarte frumos. Şi care este compozitorul tău preferat?
Chopin? Chiar?
Va trebui să înveţi să-i cânţi sonata pentru violoncel, nu-i aşa?
"Dar tu, Wladek?"
Poate aş putea să te acompaniez, tu la violoncel, iar eu la pian.
Domnule Szpilman, sunteţi cu adevărat minunat.
Spune-mi Wladek, te rog.
"Embleme pentru evreii din districtul Varşovia..."
"Prin acest decret ordon tuturor evreilor din districtul Varşovia..."
"să poarte embleme la vedere când sunt pe stradă."
"Acest decret va intra în vigoare începând cu 1 decembrie 1939..."
"şi se adresează tuturor evreilor de peste 12 ani."
"Emblema va fi purtată pe mâneca dreaptă şi va reprezenta steaua lui David"
"ţesută cu albastru pe fond alb. Emblema trebuie să fie îndeajuns de mare..."
"astfel încât steaua să măsoare 8 cm pe fiecare latură..."
"Lăţimea segmentelor stelei va fi de 1 cm."
"Evreii care nu respectă acest decret..."
"vor fi aspru pedepsiţi."
"Guvernatorul Districtului Varşovia. Doctor Fischer."
- Nu o s-o port. - Nimeni nu o s-o poarte.
N-o să fiu însemnată.
Dă-mi să văd.
Scrie că trebuie să ne facem noi aceste embleme.
- De unde o să le luăm? - Nu o să le luăm.
N-o să le purtăm.
De ce nu te-ai aplecat în faţa mea?
Mă scuzaţi.
Nu ai voie să mergi pe trotuar.
Mergi pe carosabil.
Ai văzut asta?
Ce? Ce? Lucrez.
Ce este asta?
- Aici o să ne mute. - Cum adică o să ne mute?
"Din ordinul Guvernatorului Districtului Varşovia, Dr. Fischer..."
"privind locuinţele evreilor din districtul Varşovia:"
"Se va crea un nou district în care toţi evreii care trăiesc în Varşovia..."
"sau cei care se vor muta în Varşovia vor fi obligaţi să se mute."
Uită-te aici.
"Evreii ce trăiesc în afara zonei stabilite,"
"vor trebui să se mute în districtul evreiesc..."
"până la 31 Octombrie 1940."
Nu o să ne poată muta pe toţi.
E prea mic, suntem patru sute de mii în Varşovia!
Nu. Suntem trei sute şaizeci de mii, aşa că va fi mai uşor.
Şi ce să fac? Dacă tu eşti deştept, spune-mi tu ce să cumpăr.
Mamă?
Mamă, ce sunt ăştia?
Douăzeci de zloţi. Este tot ce mai avem.
Ce pot să cumpăr cu douăzeci de zloţi?
M-am săturat să gătesc toată ziua numai cartofi...
Ăsta este preţul pe care-l ofer. Sfatul meu este să acceptaţi.
- N-o să primiţi mai mult de la nimeni. - Dar este un Beckstein, domnule Lipa.
Două mii.
Sfatul meu este să acceptaţi.
Ce o să faceţi când o să vă fie foame? O să mâncaţi pianul?
Ieşi afară, ticălosule. Afară!
Ce ai păţit? Henryk, lasă-l în pace, opreşte-te!
N-aţi mâncat azi, de ce suferiţi? Sunteţi nebuni!
Vă fac un favor. Două mii şi plătesc şi pentru mutatul lui.
Nici măcar nu vă taxez pentru mutat.
N-aţi mâncat azi, sunteţi nebuni.
Ia-l.
31 Octombrie 1940
Dorota! Bună.
Nu vroiam să vin, nu vroiam să văd toate astea, dar nu m-am putut abţine.
Cum te mai descurci?
- Bine. - Bravo.
Sincer, nu prea bine.
L-au arestat pe vărul meu.
Jurek spune că o să-i dea drumul.
Este ruşinos ce se întâmplă.
- N-or să-l ţină mult. Nu-ţi fă griji. - Asta am şi spus.
Este atât de absurd... mult prea absurd.
Eu... ar trebui să plec... atunci... o să ne vedem curând...
La revedere.
Sincer să fiu...
mă aşteptam să fie mai rău...
Cum vom dormi?
Eu o să dorm în bucătărie cu fetele...
Tu, Henryk şi tata aici.
Uitaţi! Veniţi să vedeţi!
Plecaţi de aici. Plecaţi.
Tată, tată.
Tată.
- Ai vândut ceva? - Doar una.
"Idiotul" de Dostoievsky, cu 3 zloţi.
- E mai bine decât ieri. - Trei amărâţi de zloţi.
Când sunt aici oameni care fac milioane.
- Ştiu. - Nu ştii. Crede-mă.
Mituiesc gărzile... acestea închid ochii.
Şi primesc transporturi cu băutură, tutun...
produse cosmetice franţuzeşti.
Iar de săracii care mor peste tot nu-i pasă nimănui.
Scuzaţi-mă... L-aţi văzut pe soţul meu?
Isaac Szerman. Un bărbat înalt şi chipeş.
- Îmi pare rău, nu l-am văzut. - Are barba gri. Nu?
- Nu? - Mă tem că nu.
Mă scuzaţi.
Nu ştiu...
Mă scuzaţi... Noapte bună.
Somn uşor. Dar dacă îl vedeţi, să-mi scrieţi, da?
Izaac Szerman.
De ce trebuie să fie un tren...
care trece prin zona noastră? De ce nu poate să ocolească?
Nu-ţi face griji. O să construiască o pasarelă. Nu ai auzit?
O pasarelă, o pasarelă, un nimic.
Germanii pretind că sunt inteligenţi.
Ştii ce cred? Cred că sunt chiar proşti. Am o familie de hrănit...
iar eu pierd jumătate din timp aşteptând aici să ne dea voie să trecem
Ce cred, că am venit aici să ascult muzică?
Dansaţi.
Dansează!
Haide, dansează.
Haide, haide. Dansează.
Tu şi tu, dansaţi şi voi.
Eliberaţi strada pentru ca evreii să danseze.
Bine. Au sosit.
Vă aşteaptă Itzak Heller.
- Despre ce este vorba? - Stai jos, bea nişte ceai.
O să pun eu masa, când se întorc şi fetele.
Deci ce cauţi aici?
A adus prăjituri.
Tatăl său a intrat din nou în afacerile cu bijuterii.
Se descurcă bine, nu?
Incredibil, bijuterii.
- Facem recrutări. - Cine face recrutări?
Nu face pe deşteptul cu mine Henryk, am venit aici ca prieten.
Vor aduce evrei din toată ţara...
curând vor fi jumătate de milion aici în ghetou.
Avem nevoie de mai multă poliţie evreiască.
Ah... mai multă poliţie evreiască?
Adică vrei să bat şi mai mulţi evrei, pentru a căpăta spiritul Gestapo-ului.
Cineva trebuie să o facă, Henryk.
Dar de ce eu? Credeam că recrutezi doar băieţi cu taţi bogaţi.
Uită-te la taică-meu. Adică, uită-te la noi.
Da, mă uit la tine şi de-asta sunt aici.
Toată familia ta poate avea o viaţă mai bună.
Vrei să te lupţi pentru supravieţuire vânzând cărţi pe stradă?
Da, te rog.
Vă fac un favor.
Dar tu, Wladek? Eşti un mare pianist,
iar noi avem o formaţie de Jazz excelentă în poliţie.
Te vom primi cu braţele deschise... vino alături de noi.
- Nu ai nimic de lucru. - Mulţumesc, dar am ce lucra.
Da...
Îmi pare rău Wladek, dar vrea să te opreşti.
Cine vrea să mă opresc?
Întotdeauna zic: "Priveşte şi la partea bună".
Eşti într-un un ghetou mic alături de profesori şi alţi intelectuali...
te descurci mai bine decât noi.
Aici ghetoul mare e o hazna.
- Jehuda, dă-mi ceva de făcut. - Eşti un artist, Wladek.
- Aduci bucurie oamenilor. Faci destul. - Vreau să ajut, vreau să fac ceva...
Eşti prea cunoscut, Wladek. Şi mai ştii ce?
Voi muzicienii, nu sunteţi conspiratori buni.
Sunteţi, prea muzicali.
Cine e acolo?
Symke! Majorek.
Circulă zvonuri. Oraşul va fi curăţat de cei nedoriţi.
Nimeni nu a observat...
Bună, Symke, Wladek, Doamna Zyskind.
Jehuda. Lucraţi din greu?
Majorek, acesta este cel mai mare pianist din toată Polonia...
poate chiar din lume, Wladyslaw Szpilman.
Ţi-l prezint pe Majorek.
- Încântat? - Te ştiu după nume.
- Nu te-am auzit cântând niciodată. - Majorek a fost în armată.
Un om minunat. Mă deranjează un singur lucru la el...
că nu este socialist.
Ar fi mai bine să pleci acum, Wladek. E aproape ora stingerii.
Ştii cât de mare este tirajul ziarului nostru?
Cinci sute de exemplare.
Ştii câte persoane citesc un exemplar? 20. Asta înseamnă 10.000 de cititori.
Astea vor porni revolta. Majorek le ascunde în chiloţi
Şi le răspândeşte prin toalete.
- Toalete? - Atât de multe cât pot găsi.
Germanii nu folosesc niciodată toaletele evreilor...
decât dacă sunt dezinfectate.
Vă rog, o bucată de pâine, vă rog, dle, un zlot.
Opreşte-te. Opreşte-te.
Încetează.
Haide, haide.
Vino, băiete.
Stai în picioare.
Măcar seara asta vă rog nu vreau să aud pe nimeni vorbind de lucruri rele.
- Să ne bucurăm de aceasta cină. - Bine, vreţi să vă zic ceva amuzant?
- Îl ştiţi pe Dr. Raszeja? - Chirurgul.
Da, chirurgul. Pentru un anumit motiv, nu mă întrebaţi care...
nemţii i-au permis să opereze în ghetou.
Un evreu? I-au permis unui polonez ca să opereze un evreu?
L-au lăsat să treacă. Asta e tot ce ştiu. În fine...
Anesteziază pacientul şi începe operaţia...
tocmai face prima incizie când, cei de la SS dau buzna înăuntru.
Împuşcă pacientul pe masa de operaţie, şi apoi şi pe dna doctor Raszeja...
Şi pe toată lumea care mai era de faţă.
Nu este amuzant?
Pacientul nu a simţit nimic, era anesteziat.
Am spus fără lucruri rele, Henryk.
Ce-aţi păţit toţi? V-aţi pierdut simţul umorului?
Nu este amuzant.
Ştii ce este amuzant? Tu eşti amuzant...
cu cravata aia ridicolă.
De ce te legi de cravata mea? Ce legătură are cravata mea cu toate astea?
- Am nevoie de cravata asta la slujba mea. - Pentru munca ta?
- Aşa e. Eu lucrez. - Da, tu lucrezi.
Cânţi la pian pentru "paraziţii" din ghetou.
Paraziţi?
- Paraziţii. - Băieţi, băieţi...
Nu le pasă de suferinţele celorlalţi.
- Mă învinovăţeşti pentru apatia lor? - Da, pentru că o văd fiecare zi.
Nici măcar nu observă ce se întâmplă jurul lor.
- Eu dau vina pe americani. - Pentru ce? Pentru cravata mea?
Evreii americani nu au făcut nimic şi sunt mulţi.
Ce au făcut pentru noi? Oamenii mor, n-au ce mânca. Bancherii evrei de acolo
ar trebui să-i convingă pe americani să declare război Germaniei.
Lumina... Lumina.
În picioare.
Tu, în picioare!
Mama, taci, pentru Dumnezeu, taci.
Dumnezeule...
Fugiţi!
Taci!
Chibrituri! Chibrituri!
Mulţumesc! Aşteaptă!
- Scuzaţi-mă. - Da?
- Sunt sora dlui Szpilman. - Da, intră.
Tu, nu.
- Ce s-a întâmplat? - Este groaznic.
- Ce? Ce? - Vânează oamenii pe străzi.
L-au luat pe Henryk.
Bine. Du-te acasă, da. Du-te, o să am eu grijă de asta.
Vă rog, doar un pic de pâine, mi-e aşa de foame, n-am mâncat toată ziua.
Voi copii, nu aveţi unde cerşi în altă parte!
Nou, nouţ, n-a mai fost folosit niciodată.
- Scuzaţi-mă, mi-aţi văzut soţul? - Nu.
- Isaak Szerman? - Nu. Mă tem că nu.
Înalt, frumos, are barba gri. Dacă-l vezi, scrie-mi...
...nu uita. Isaak Szerman.
Mai repede, mişcaţi-vă! Fugiţi!
- Ce s-a întâmplat aici? - Mi-au prins nepotul.
L-au dus înăuntru.
Ce o să le facă? Nu mai cred în Dumnezeu.
Scuzaţi-mă.
Yitzchak!
Sunt eu, Wladek Szpilman.
Aici!
Henryk este acolo...
Nu l-am văzut.
Crede-mă. L-au ridicat.
Ghinion!
Poţi să mă ajuţi?
Acum ai nevoie de mine?
Poţi să ne ajuţi?
O să coste.
- Nu am bani. - Atunci nu am ce să fac.
Ar fi trebuit să ni te alături când ai avut ocazia.
Yitzachak, mi-au spus că ai putere.
- Cine ţi-a spus? - Oamenii.
Oameni pe care îi cunosc mi-au spus că eşti o persoană importantă.
Yitzchak!
Dle Rubinstein.
Aici!
Tu... bandit. Bum. Bum.
Terminat.
Ţigări... mulţumesc.
De ce te-au luat?
Deci te-ai dus la Itzak Heller, te-am rugat eu să vorbeşti cu el?
- Ai scăpat, nu? - Te-ai milogit?
Te-ai umilit la nemernicul ăla, la viermele ăla?
Nu m-am milogit, l-am rugat să te ajute.
Ce i-ai dat?
Ce puteam să-i dau?
Ce? Toţi banii pe care avem îi dăm pe mâncare.
Pot să mă descurc şi singur.
- Te-ar fi luat. - Nu are nicio legătură cu tine.
Pe mine mă vor, nu pe tine.
De ce trebuie să te bagi treburile altor oameni?
Eşti nebun. Asta e problema ta. Eşti nebun.
Si asta e tot treaba mea.
Ce-ai păţit?
Nu te simţi bine?
Sunt flămând.
Domnul Szpilman!
Certificat de angajat? Ce înseamnă fără certificat de angajare?
Trebuie să ai un certificat de angajare...
ca să lucrezi pentru una din firmele germane din ghetou, altfel...
- Altfel, ce? - Vei fi deportat.
- Deci zvonurile erau adevărate. - O să ne ia de aici, şi or să ne ducă...
în lagăre de concentrare din est...
- Şi ne vor închide în ghetoul mic. - Doamne...
Wladek! Wladek!
Credeam că eşti în turneu, să cânţi la Londra, Paris, New York, Chicago...
- Nu şi săptămâna asta. - Arăţi groaznic.
- Ai auzit zvonurile? - Zvonurile?
- Or să ne trimită Est. - Le iei prea serios, Wladek.
Asta e problema?
Am încercat să fac rost de un certificat de angajare pentru tatăl meu.
Am reuşit să găsesc câte unul pentru mine şi restul familiei, dar nu şi pentru tata.
- Am căutat peste tot... - De ce nu ai venit la mine?
- Nu ştiam că te ocupi cu asta. - Eu nu, dar se ocupă Majorek.
- Mă poţi ajuta? Nu am bani... - Te rog, nu ne jigni.
Poţi face ceva pentru el?
Să fii la cizmăria lui Schultz mâine la 4.
Vezi cât noroc ai avut astăzi?
Asta este imperativul istoric, în acţiune.
De asta spun eu:
- "Priveşte jumătatea plină a paharului". - Da, ştiu.
- Ce-ţi mai face spatele? - Mai bine.
Mai bine?
Mai bine nu întreba...
- Mulţumesc. - Cu plăcere.
Oricum n-o să te ajute.
Mulţumesc, dle Schultz.
15 Martie 1942
Măcar am găsit de lucru în ghetou, nu?
Şi suntem încă împreună.
Toată lumea afară, în curte.
Suntem cu toţii angajaţi. Avem certificate.
O, Wladek!
Tu, mai faţă.
Tu.
Tu!
Restul dintre voi îmbrăcaţi-vă şi întorceţi-vă aici.
Aduceţi-vă lucrurile, doar 15 kilograme.
Unde ne duceţi?
Îmi pare rău, am făcut tot ce am putut.
Am crezut că certificatele ne vor salva.
Încetează, Wladek.
Să sperăm că Henryk şi Halina se vor descurca mai bine.
16 August 1942
Mergeţi mai departe!
Haideţi! Haideţi!
Unde ne duc?
La lucru. O să vă fie mai bine decât în ghetoul ăsta împuţit.
De ce am făcut-o?
De ce?
De ce am făcut-o?
De ce am făcut-o? De ce?
De ce am făcut-o?
De ce...
Aveţi puţină apă?
Copilul meu moare. Moare de sete.
Vă implor, vă implor.
Nu aveţi puţină apă?
Vă implor!
Nu auzi ce spun?
Îţi spun, e o ruşine.
- Ba da, te aud. - Îi lăsăm să ne sacrifice, ca pe oi.
- Nu mai vorbi aşa de tare. - De ce nu îi atacăm?
Suntem cinci sute de mii aici, putem fugi din ghetou.
Măcar putem muri un mod demn, nu ca nişte gunoaie ale istoriei.
- De ce eşti aşa de sigur că ne vor omorî? - Nu sunt sigur.
Ştii de ce nu sunt sigur?
Pentru că nu mi-au spus. Îţi spun eu că o să ne extermine.
Si ce ai vrea să fac? Vrei să mă lupt?
Ca să luptăm trebuie să fim organizaţi, planuri, arme.
Are dreptate. Ce crezi că pot să fac? Să mă lupt cu ei cu vioara mea?
Nemţii nu o să elimine atâţia oameni...
Ne vor trimite un lagăr, ca să muncim. Este evident.
Sigur... Uită-te la ologul ăla de acolo... Uită-te la bătrâni, la copii...
Or să muncească?
Uită-te la tine. Crezi că poţi să cari fier în spate?
Henryk! Halina! Henryk!
Dumnezeule!
Halina! Henryk!
Am auzit că sunteţi aici, vroiam să fim cu voi.
Vroiam să fim cu voi.
O prostie.
De ce am făcut-o?
Începe să mă enerveze.
Ce a făcut? Pentru numele lui Dumnezeu...
Şi-a sufocat copilul.
Au pregătit o ascunzătoare, şi bineînţeles s-au dus acolo.
Dar copilul a început să plângă tocmai când a venit poliţia.
A încercat să-l oprească din plâns cu mâinile şi l-a sufocat...
iar copilul a murit.
Un poliţist a auzit horcăitul morţii, şi a descoperit unde se ascundeau.
Ce citeşti?
"Dacă ne răneşti, oare nu sângerăm?"
"Dacă ne gâdili, oare nu râdem?"
"Dacă ne otrăveşti, oare nu murim?"
"Iar dacă ne faci rău, oare nu ne vom răzbuna?"
- Foarte potrivit. - Da de asta am adus-o.
Idiotul. Ce crede că va face cu banii?
Băiete, vino puţin.
Vino aici!
- Cât costă o caramea? - Douăzeci de zloţi.
Pentru o caramea?
- Ce o să faci cu banii? - Douăzeci de zloţi.
Avem împreună douăzeci de zloţi? Eu am 10 cred...
5, 10, 20.
De ce? De ce am făcut-o?
De ce am făcut-o?
- Halina? - Ce?
Este un moment ciudat să spun asta...
- Ce? - Mi-aş fi dorit să te cunosc mai bine.
Mulţumesc.
Szpilman.
Cară-te! Prostule! Pleacă!
Tată, tată...
Tată!
Tata. Halina.
Mamă.
Ce crezi că faci Szpilman? Tocmai ţi-am salvat viaţa.
Acum pleacă de aici. Pleacă.
Nu fugi!
Mama! Mama!
Mişcă-te!
Uite aşa se duc la cazanul de topit.
Ce faci? Este gravidă.
Wladek!
De ce eşti aici, Wladek?
Aşa a fost să fie. Eu... noi... toţi, toţi.
Poate că este mai bine aşa. Cu cât mai repede cu atât mai bine.
Nu s-a terminat încă. Vom sta aici câteva zile...
până se mai liniştesc lucrurile.
Am mituit un poliţist. Va veni când se va termina.
Nu am mai fost afară de... cred că sunt vreo doi ani.
Nu te bucura prea mult.
Este un preţ foarte bun.
- Cineva pe care cunoşti? - Da.
- O frumuseţe? Cine este? - O cântăreaţă. O cunoşteam bine.
Soţul ei este actor. Sunt oameni buni.
- Aş vrea să-i vorbesc. - Nu uita că spânzură dacă ajută evrei.
Tu, În faţă.
Tu.
În genunchi.
Mergeţi.
- De cât timp eşti aici? - De azi-noapte.
Mă bucur să te văd.
Vor să facă mişcarea finală.
Ştii ce înseamnă asta.
Am trimis pe cineva afară.
Zygmunt, un om bun.
Misiunea lui e să urmărească trenurile care pleacă din Varşovia.
A ajuns la Sokolov, unde i-a spus un mecanic că liniile se despart...
iar o linie duce spre Treblinka.
Mi-a spus că fiecare zi pleacă câte un tren plin cu oameni din Varşovia...
spre Treblinka. Şi se întoarce gol.
Nu sunt transporturi cu alimente în direcţia aia.
Civililor le este interzis să se apropie de staţia Treblinka.
Ne extermină.
N-o să mai dureze mult.
Am mai rămas şaizeci de mii...
din jumătate de milion.
Majoritatea persoane tinere.
Iar de data asta vom lupta.
Suntem în formă bună...
organizaţi...
suntem pregătiţi.
Dacă ai nevoie de ajutor, eu...
Tu. Vino aici.
La naiba.
Îmi pare rău, nu ştiu ce a fost capul meu.
Vă rog, nu, Vă rog, nu.
Luaţi-l de aici.
Sper că te descurci mai bine cu pianul decât la căratul cărămizilor.
Nu va mai rezista mult aşa.
O să văd dacă-i pot găsi ceva mai bun.
Probleme.
Aliniaţi-vă! Doar evreii!
Polonezii la muncă!
Doar evreii!
Am veşti bune pentru voi.
Circulă zvonuri conform cărora...
am început să vă strămutăm.
Vă garantez că şi acum şi pe viitor...
nu este planificat nimic altceva.
Da? Din acest motiv...
am pus afişe informative pe pereţi...
pentru a vă arata bunăvoinţa noastră.
Trebuie să alegeţi un om care să meargă în oraş zilnic...
şi să aducă 3 kilograme de cartofi şi o pâine.
Pentru fiecare muncitor.
Atunci de ce am face toate astea...
dacă v-am muta?
Puteţi face afaceri bune cu lucrurile pe care nu le mâncaţi.
Nu este asta o treabă la care vă pricepeţi voi evreii?
Să faceţi bani? Întoarceţi-vă la lucru.
Acesta legat cu sfoară. Celelalte cu sârmă.
Acum!
Majorek.
Vreau să-ţi cer un favor. Vreau să ies de-aici.
Este uşor să ieşi...
mai greu este să supravieţuieşti de partea cealaltă.
Ştiu, dar...
Vara trecută am lucrat în piaţă şi... am văzut pe cineva cunoscut.
O prietenă veche. O cântăreaţă. Soţul ei este actor.
Le-am scris numele şi adresa. Dacă mai stau acolo...
Janina Gorlewska şi Andrzej Bogucki.
Sunt oameni buni.
Ai cum să iei legătura cu ei?
Adică atunci când vei mai merge în oraş... tu mergi în fiecare zi.
Întreabă-i dacă mă vor ajuta să ies de aici.
Ai un plasture?
Da.
Ce faci aici?
Nimic...
Ce sunt astea?
Ne este permis să luăm mâncare în ghetou.
Trei kilograme de cartofi şi pâine.
Deschide-l.
Sunt doar cartofi şi pâine.
Minţi, se simte.
Deschide-l.
Cartofi?
Voi evreii sunteţi toţi la fel.
Dă-i unui evreu un deget...
Şi-ţi va lua toată mâna.
Dacă mă mai minţi vreodată te voi împuşca... Personal.
Am fost să-i caut pe prietenii tăi...
nu mai locuiesc acolo, dar...
Ai luat legătura cu ei?
- Pregăteşte-te să pleci. - Când?
În curând.
La naiba.
O să vă învăţ ce înseamnă disciplină, evrei împuţiţi ce sunteţi.
- Ştii de ce vă batem? - Nu...
Ştii de ce vă batem?
- De ce? - Ca să sărbătorim Anul Nou.
Acum plecaţi. Plecaţi repede...
Şi cântaţi.
Cântaţi ceva vesel.
Cântaţi tare şi clar.
Hei, uniţi rândurile, urmaţi Vulturul Alb!
Ridicaţi-vă la luptă împotriva duşmanului de moarte.
Puşcaşi, hei! Să le dăm foc şi pucioasă
Vom spulbera jugul sclaviei. Vom pedepsi şi alunga
răufăcătorii naţiei noastre vom rupe nodul
Pentru a ne salva onoarea.
Îmi pare rău...
sunt atât de murdar.
Nu avem prea mult timp. Vino.
- Trebuie să te grăbeşti. - Da!
Ia astea. Vezi dacă ţi se potrivesc.
Va trebui să te tot mişcăm.
Nemţii vânează pe oricine acum,
evrei, sau nu, pe toată lumea.
Wlady trebuie să te bărbiereşti. Foloseşte aparatul meu de pe raft.
Vei fi supravegheat de Marek Gebczynski...
Se află în cealaltă parte a oraşului.
Vei rămâne acolo noaptea asta, după care ţi vom găsi un alt loc.
Eu o să-ţi aduc mâncare.
În regulă. Să mergem.
O să-ţi arăt unde o să dormi.
Va trebui să rămâi aici până mâine după-amiază.
Avem un apartament pentru tine.
În apropiere de zidurile ghetoului. Dar este un loc sigur.
Nu o să fie prea comod.
Mă voi descurca.
Mulţumesc!
Îi iau. Dă-mi-i. Du-te cât mai aproape de front posibil, în partea germană.
O să trag perdelele acum.
Dar să le laşi deschise timpul zilei...
Să nu uiţi.
Cred că te simţi mai bine de partea asta a zidului, nu?
Da.
Dar uneori tot nu sunt sigur de care parte a zidului mă aflu.
Pâine, cartofi, ceapă...
O să mai vin. Janina Gorlewska va veni de două ori pe săptămână...
pentru a-ţi mai aduce mâncare şi ca să vadă cum te descurci.
Mulţumesc.
Asta e foarte important.
În caz de urgenţă...
Adică, de forţă majoră du-te la adresa asta.
- Căţeluşule, cum adică ai uitat? - Tu ce crezi, pisicuţo? Că am uitat.
- Ştii ce? Te porţi cu mine mizerabil! - Asta pentru că aşa meriţi.
- Porcule! - Vaco!
- Porcule! - Căţea!
- Eşti un porc ordinar. - Ba tu eşti.
- Porcule! - Scroafo!
Cânţi ca un înger, pisicuţo.
Dacă eu cânt ca un înger, tu de ce nu mă asculţi?
- Dar te ascultam, pisi. - Mincinosule. Adormisei. Porcule!
19 Aprilie 1943
Foc!
16 Mai 1943
Mulţumesc.
- Am vrut să vin mai devreme... - Nu, nu, e regulă...
Nimeni nu credea că o să reziste atât.
Nu ar fi trebuit să ies afară.
Ar fi trebuit să rămân acolo şi să lupt cu ei.
Wladek, opreşte-te, s-a terminat, nu mai contează asta.
Doamne, ce s-au mai luptat.
Da. Dar şi nemţii la fel.
Sunt în stare de şoc. Nu se aşteptau, nimeni nu se aştepta.
Evreii să riposteze... Cine s-ar fi gândit?
Da, dar la ce bun?
La ce bun? Wladek, mă surprinzi.
Au murit cu demnitate, asta a contat. Şi mai ştii ceva?
Acum polonezii se vor revolta. Suntem gata. Şi noi vom lupta.
O să vezi.
Adună-ţi lucrurile. Trebuie să pleci.
Ce? Ce s-a întâmplat?
Sunt pe fugă.
Ce s-a întâmplat?
Cei de la Gestapo ne-au găsit armele. I-au arestat pe Janina şi Andrzeja.
Vor afla curând şi de locul ăsta.
- Trebuie să pleci imediat. - Unde vrei să mă duc?
Uită-te la mine. Nu plec.
- Nu pot să-mi asum riscul să rămân aici? - Asta e decizia ta.
Dar dacă vezi că vin aici, aruncă-te pe geam...
Nu-i lăsa să te prindă viaţă. Eu am otrava la mine.
Nu mă vor prinde în viaţă.
Deschide uşa.
Deschide uşa imediat sau chemăm Poliţia!
Locuieşti aici?
- Nu eşti înregistrat. - E al unui prieten.
Am venit să-l văd, dar cred că tocmai a plecat...
Ai carte de identitate?
- Arată-mi cartea ta de identitate. - Da, bineînţeles.
- Vreau să-ţi văd cartea de identitate. - Ce se întâmplă aici?
E evreu! Un evreu! Opriţi evreul!
Nu-l lăsaţi să scape.
- Da? - Dl Gebczynski m-a trimis.
Wladyslaw Szpilman!
Dorota!
Intră.
Îmi pare rău...
Mi s-a dat adresa asta pentru a-l căuta pe dl Dzikiewicz.
Michael Dzikiewicz. Este soţul meu.
Intră.
Ia loc.
Am nevoie de ajutor...
Se va întoarce în curând.
M-am... m-am ascuns. Trebuie să stau undeva.
Va veni curând.
De cât timp sunteţi căsătoriţi?
Puţin peste un an.
Ce mai face Jurek?
E mort.
Si când crezi că se va naşte copilul?
De Crăciun.
Nu este un moment prea bun pentru a avea copii. Dar când...
El este soţul meu. Wladyslaw Szpilman.
L-a trimis Marek Gebczynski.
Oh, da. Îmi amintesc.
Dl Gebczynski mi-a spus să vă contactez în caz de urgenţă.
Nu-ţi face griji.
Nu te putem muta în seara asta.
O să dormi pe canapea.
Scuzaţi-mă...
Îmi puteţi da puţină pâine?
Da, bineînţeles. Vom mânca.
Stai jos.
Te rog, stai jos.
Mulţumesc.
Te afli într-o zonă predominant germană.
În spitalul de vis-a-vis sunt răniţii aduşi de pe frontul rusesc.
Iar lângă este Poliţia.
Se spune că acest loc...
e deosebit de sigur. Chiar în gura leului.
O să te încui aici.
Nimeni nu ştie că eşti aici...
aşa că fă tot posibilul să fie cât mai linişte.
Totul este bine?
Mulţumesc.
El este Antek Szalas. El o să aibă grijă de tine.
- Încântat? - La fel.
Mulţumesc!
I-am dat o copie după cheie.
O să-ţi aducă mâncare şi o să verifice dacă eşti bine. El se ocupă de subteran.
Este o persoană de treabă.
Nu îţi aduci aminte de mine dle Szpilman?
- Nu, nu cred. - Radio Varşovia.
Eram tehnician. Vă vedeam aproape în fiecare zi.
Îmi pare rău că nu îmi amintesc.
Nu contează. Nu aveţi de ce să vă faceţi griji. O să vă vizitez des.
Şi te vei bucura să auzi că Aliaţii bombardează Germania...
noapte de noapte...
Koln, Hamburg, Berlin.
Iar ruşii chiar le fac viaţa un iad. Este începutul sfârşitului.
Să sperăm.
Văd că eşti încă în viaţă.
Uite, cârnaţi, pâine... şi puţină vodcă.
- Cât timp o să mai dureze? - Nu prea mult.
Cred că am făcut hepatita.
Nu îţi face griji. Te va face să arăţi mai nostim.
Şi bunicul meu a avut hepatită. Să bem.
De ce nu ai venit mai repede? Au trecut aproape 2 săptămâni...
Probleme. Banii.
A trebuit să adun bani ca să cumpăr mâncare.
Am nevoie de lucruri să le vând. Nu este uşor.
Da, vinde asta.
Mâncarea e mai importantă decât timpul.
Vroiam să-ţi spun că Aliaţii au ajuns Franţa.
Ruşii o să sosească aici în curând. O să-i distrugă pe nemţi.
În orice moment de acum înainte.
Wladek?
Ştiam eu.
Ştiam eu că se va întâmpla aşa.
- Mă duc să chem un doctor. - Nu poţi, e prea periculos.
L-am putea chema pe Dr. Luczak, putem avea încredere în el.
Nu fi ridicolă, e pediatru.
- Tot doctor este. - Nu... rămâi tu aici.
Mă duc eu.
Am venit să-mi iau la revedere. Plecăm să stăm la mama mea la Otwocka.
Copilul este deja acolo. Este mai sigur.
Revolta va începe în curând. Omul ăla, Szalas, ar trebui împuşcat.
A adunat bani în numele tău prin toată Varşovia.
Se pare că mulţi oameni au donat bani. Aşa a adunat o sumă frumuşică.
Dumnezeule.
Ficatul este de mărimea unei mingi de fotbal, vezica este acut inflamată,
dar va trăi.
O să-i fac rost de nişte Levilos, dar nu este prea uşor.
Puteţi să veniţi să-l mai vizitaţi?
- Cine ştie? - Doctore?
- Mulţumesc. - Nu vorbi, odihneşte-te.
Mulţumesc mult pentru că aţi venit.
Ţi-am adus nişte mâncare. O să-ţi pregătesc ceva acum...
după care trebuie să plecăm.
1 August 1944
Afară.
Ieşiţi afară. Germanii înconjoară clădirea.
Cineva să mă ajute!
Ce faci aici?
Cine eşti?
Înţelegi ce spun?
Da.
Ce faci?
Eu...
Încerc să deschid conserva asta.
Locuieşti aici?
Lucrezi aici?
Nu.
Dar ce faci?
Eu sunt...
Eu eram un pianist.
Un pianist?
Vino.
Cântă ceva.
Te ascunzi aici?
Eşti evreu?
Unde te ascunzi?
În pod.
Arată-mi.
Ai mâncare?
Atenţie!
- Bună dimineaţa. - Bună dimineaţa, dle căpitan.
Evreule?
Scuzaţi-mă...
Ce e cu focurile alea?
Ruşii... sunt de partea cealaltă a râului.
Tot ce trebuie să faci e să rezişti încă câteva săptămâni.
Ce se întâmplă?
Ne retragem.
Au venit ruşii?
Încă nu.
Nu ştiu cum să vă mulţumesc.
Mulţumeşte-i lui Dumnezeu, nu mie. Vrerea Lui trebuie s-o învăţăm.
Bine, asta trebuie să credem cu toţii.
Ia asta. Ia-o.
- Şi dumneavoastră? - Eu am alta...
Una mai călduroasă.
Ce o să faci când se va termina totul?
O să cânt la pian din nou...
la radioul polonez.
Spune-mi cum te cheamă. O să te ascult.
Szpilman.
Un nume potrivit pentru un pianist.
German. German.
Nu trageţi. Sunt polonez.
Vă rog. Sunt polonez.
- Ieşi afară cu mâinile ridicate. - Vă implor...
Sunt polonez.
Vă rog... Sunt polonez.
Da, e polonez.
De ce eşti îmbrăcat cu haina aia?
Îmi era frig.
Germani nenorociţi.
Criminalilor.
Animale nenorocite.
Asasinilor. Javrelor.
Uitaţi-vă la voi acum.
Mi-aţi luat tot ce am avut.
Eu, un muzician.
Mi-aţi luat vioara.
Mi-aţi luat sufletul.
Eşti muzician?
- Da. - Cunoşti...
un pianist pe nume Szpilman...
- De la radioul polonez - Bineînţeles că-l ştiu.
L-am ajutat cât timp s-a ascuns...
Spune-i că sunt aici.
Roagă-l să mă ajute.
- Cum te cheamă? - Hosenfeld.
Cum?
Era aici, sunt sigur de asta.
Acum nu mai este aici.
Am zbierat la ei, i-am lovit, nu sunt mândru, dar asta am făcut.
Şi mă aflam exact unde eşti tu acum.
Era sârma ghimpată...
iar neamţul ăsta a venit la mine...
Nu i-ai reţinut numele?
Nu.
O să-i întreb pe cei de la fabrică, s-ar putea să ştie ceva.
Wladyslaw Szpilman a continuat să trăiască în Varşovia până la moartea sa...
pe 6 Iulie 2000. Avea 88 de ani.
Numele ofiţerului german era Căpitan Wilm Hosenfeld.
Tot ce se ştie, e că a murit ca prizonier de război...
într-un lagăr rusesc în 1952.
Pianistul.